Husker du stormen?
Bronsedørene som slo...
Rosene i cellofan...
Mannen som arrangerte fest og aldri viste seg igjen.
Husker du at solen tittet frem vår siste kveld,-
-akkurat som den har gjort i dag?
Det er så mange minner.
Hvor mange dager har vi vært fra hverandre etter det?
-100? -Ikke så mange. To julehøytider.
For syns skyld, med tanke på barna.
Tre dagers taktfølelse før jeg fulgte etter deg til Capri.
Vår første sommer.
Jeg ble igjen i Napoli og ventet med å følge etter.
Vi avtalte å treffes på fjellstien.
Jeg spurte pappa hvem han trodde hadde kommet,-
-og han svartev "Charles Ryder." Jeg spurte hvorfor han trodde det-
-og han sav "Han er visst svak for mine barn."
Jeg fikk ikke treffe deg da du hadde gulsott.
Og da jeg hadde influensa, torde du ikke å komme.
100 dager...på drøye to år.
Uten spor av kulde, mistro eller skuffelse.
Aldri noe slikt.
Vi går og skifter.
Hvor mange til, tror du?
-100 til? -Resten av livet.
-Jeg vil gifte meg med deg, Charles. -En dag. Hvorfor akkurat nå?
Krigen kommer i år eller neste år. Det vil skje snart.
Jeg vil ha et par år med deg i fullkommen fred.
Er ikke dette fred?
-Hva mener du med fred om ikke dette? -Så mye mer.
Vi kan ikke gifte oss bare fordi vi har lyst. Det krever to skilsmisser.
-Vi må planlegge. -Planer, skilsmisser, krig...
På en kveld som denne?
Iblant er fortiden og fremtiden så påtrengende at nået ikke får plass.
-Ja, Wilcox? -Lord Brideshead ringte nettopp.
Han gav beskjed om at han ikke rekker hjem til middag.
Det føles som om han ikke har vært her på lange tider. Hva gjør han i London?
Vi spekulerte ofte på dette. Bridey var et mysterium.
Han hadde verken søkt seg til hæren, parlamentet eller gått i kloster.
Det eneste vi med sikkerhet visste,-
-og det takket være en avisartikkel med tittelen-
-"En adelsmanns uvanlige hobby", var at han samlet på fyrstikkesker.
-Er det din skyld, da? -Nei!
-Hei, Bridey. -Vi er nesten ferdige.
Jeg håpet at Rex ville være her.
-Alt vel? Har du noen nyheter? -Det har jeg faktisk.
-Men det kan vente. -Si det nå!
Hva maler du for tiden, Charles?
Jeg har begynt å male Julia.
-Men lyset var feil. -Har du ikke malt henne tidligere?
Det er verre enn å male bygninger. Verden er full av motiv.
Du har så rett, Bridey.
Hadde jeg vært kunstner, ville jeg valgt forskjellige motiv hver gang.
Hva slags motiv?
Motiv som avspeiler handling. Som..."Macbeth". kanskje.
Hvor ble det av mors smykker?
Cordelia og jeg har de fleste. Dette var hennes...og denne.
-Resten er i banken. -Det fantes visst noen berømte rubiner.
De sitter i et smykke som mamma brukte ofte. Hvordan det?
Jeg ville bare ta en titt på dem en dag.
Pappa skal vel ikke pantsette dem?
Nei da. Det er ikke noe slikt.
Kom igjen, Bridey. Ut med språket.
På mandag får dere se det svart på hvitt i avisene.
-Jeg har forlovet meg. -Bridey, så spennende!
-Med hvem? -Det er ingen du kjenner.
Man kan nok ikke kalle henne pen. Tekkelig er en bedre beskrivelse.
-Hun er stor. -Tykk?
Nei, stor. Hun heter mrs Muspratt. Fornavnet er Beryl.
Jeg har kjent henne en stund, men hun hadde en mann.
Nå er hun enke. Hvorfor ler du?
Det er ikke det spor morsomt. Det er bare så uventet!
Er hun...?
-Er hun på din alder? -Sånn omtrent.
Hun har tre barn. Den eldste gutten går på Ampleforth.
-Hun er ikke så godt stilt. -Hvordan har du truffet henne?
Hennes salig mann, admiral Muspratt, samlet på fyrstikkesker.
-Er det fyrstikkeskene som frister? -Samlingen ble gitt bort.
Jeg holder av henne. Hun er munter til tross for det hun har opplevd.
Hun liker teater. Hun er med i Det katolske teaterlaget.
-Vet pappa om det? -Han sendte meg sitt samtykke.
I lang tid har han anmodet meg om å gifte meg.
Gratulerer, Bridey.
-Gratulerer. -Takk.
Jeg synes jeg har vært heldig.
Når får vi treffe henne? Du kunne tatt henne med hit.
Bridey... Din selvtilfredse gamle lømmel!
-Hvorfor tok du ikke med henne hit? -Det kunne jeg ikke.
Jeg er så nysgjerrig! Vi ringer og inviterer henne.
Hun må synes at vi er besynderlige som lar henne være alene nå.
-Dere er virkelig besynderlige. -Hva mener du?
Jeg kan ikke invitere henne hit for jeg er bare en losjerende her.
Det er Rex' hus for øyeblikket. Det som pågår her, er hans sak.
Jeg kan ikke ta med Beryl hit.
Jeg forstår ikke.
-Rex og jeg vil at hun skal komme. -Ja visst.
Problemet er av en annen art. Beryl har strengt katolske prinsipper-
-ispedd middelklassefordommer.
Det er greit for meg om du lever i synd med Rex eller Charles eller begge.
Men Beryl ville aldri gått med på å være din gjest.
Ditt oppblåste krek.
Det er ikke noe fornuftsekteskap. Jeg kan jo ikke snakke for Beryl.
Men den trygghet min stilling innebærer, har nok påvirket henne.
Det har hun faktisk sagt. Men hva meg angår,-
-så har jeg sterke følelser for henne.
Hvordan kunne du være så slem mot Julia?
Hun burde ikke ha tatt det ille opp. Jeg bare redegjorde for fakta.
Fryser du ikke?
Hva er det, elskede?
Hvorfor tar du det så tungt? Ikke bry deg om hva den idioten sier.
Det gjør jeg ikke.
Det er bare sjokket.
Ikke le av meg.
Hvordan våger han å si slike ting til deg?
Den kaldhjertede gamle humbugmakeren.
Det er ikke det. Han har helt rett.
Bridey og hans enke vet alt.
De kjøpte det for en penny ved kirkedøren.
Der kan man få alt svart på hvitt for en penny. Her er din traktat!
Alt sammen rommes i ett lite, dødelig ord som dekker et helt liv.
"Leve i synd." Ikke bare gjøre feil,-
-som jeg gjorde da jeg reiste til Amerika.
Det er ikke det de mener. Det er ikke Brideys traktat.
Han mener det bokstavelig.
Det å leve i synd hver eneste time, hver eneste dag, år ut og år inn.
Det er alltid likedan.
Som et åndssvakt barn som beskyttes for omverdenen.
"Stakkars Julia kan ikke gå ut. Hun må ta hånd om sin lille synd."
"Synd at den fikk leve, men den er så sterk!"
"Slike barn er alltid det. Julia er så snill mot sin lille, gale synd."
Alle de årene da jeg prøvde-
-å være en god hustru, i sigarrøken...
Da jeg prøvde å føde hans barn...
Jeg ble revet i stykker av noe som allerede var dødt.
Det å legge ham til siden, glemme ham, finne deg...
De to siste årene med deg...
Hele min fremtid med eller uten deg...
Krigen som nærmer seg...
Verden som går under. Synd.
Ordet stammer fra så langt tilbake i tiden.
Nanny Hawkins som strikket ved peisen.
Og nattlampen som brant foran Det hellige hjertet.
Jeg og Cordelia med katekismen i mammas rom på søndagene.
Mamma som bar med seg min synd til kirken.
Hun ble tynget ned av den.
Mamma som døde med min synd. Den fortærte henne-
-enda mer ubarmhjertig enn hennes egen dødelige sykdom.
Mamma som døde med den. Jesus som døde med den-
-fastspikret til hender og føtter, høyt over folkemassen og soldatene.
Uten annen vederkvegelse enn en svamp dynket i eddik-
-og vennlige ord fra en tyv.
For alltid hengende-
-over sengen i soverommet.
Det finnes ingen vei tilbake.
Porten er stengt. Alle helgener og engler står på post langs muren.
Kastet, kassert, i forråtnelse.
Navnløs og død.
Som barnet de bar av gårde før jeg fikk se henne!
Bridey har det med å slippe bomber.
Med tanke på at jeg nettopp har hatt et hysterisk anfall, er det ikke så ille.
De fleste hysteriske kvinner ser ut som om de er forkjølet.
-Kom! -Vi skal vel ikke gå ned igjen?
Vi kan ikke la Bridey være alene på forlovelseskvelden.
Jeg beklager den rystende scenen.
Jeg har ingen forklaring.
Var det behagelig ute? Jeg skulle gjerne ha blitt med.
Det var ganske kaldt.
Jeg håper det ikke blir vanskelig for Rex å flytte herfra.
Barton Street er for lite for oss og tre barn. Og Beryl liker seg på landet.
Pappa foreslår at eiendommen straks overlates til meg.
Han blir neppe glad for å flytte.
Rex gjør et kupp et annet sted. Slik er han.
Beryl har møbler som hun er knyttet til. Men de ville ikke passe inn her.
Eikeskjenker og krakker og slikt. Kanskje de kan settes på mors rom.
Det ville være det riktig stedet.
Bror og søster diskuterte møblement til det ble sengetid.
For en time siden, ved fontenen,-
-hadde hun grått over sin Guds død. Nå drøftet hun hvorvidt Beryls barn-
-skulle bo i det gamle røkerommet eller i skolerommet.
Jeg begrep ingenting.
Jeg tror ikke at gråteanfallet bare ble utløst av det Bridey sa.
-Du må ha tenkt på det tidligere. -Nesten ikke i det hele tatt.
Nå og da.
Oftere nå som dommedagsbasunen er nær.
Psykologene ville selvfølgelig kunne forklare det.
Påvirkning i barndommen. Skyldfølelse på grunn av sludderet du ble fortalt.
Innerst inne vet du vel at det er bare tøv?
Skulle ønske det hadde vært det.
En gang sa Sebastian nesten det samme til meg.
Han har vendt tilbake til kirken.
Men han hadde egentlig ikke forlatt den så ettertrykkelig som meg.
Jeg har gått for langt.
Det er ingen vei tilbake.
Det vet jeg, hvis det var det du mente med at det bare er tøv.
Vi går ut igjen.
Passende ramme for en komedie.
Barokkfontene på en adelsmanns grunn.
Akt én, solnedgang.
Akt to, måneskinn. Akt tre, mot morgengry.
Rollefigurene blir trukket mot fontenen.
-Komedie? -Drama, tragedie, farse...
Du kan velge.
Dette er forsoningsscenen.
Hadde de kranglet?
Misforståelse og distansering i akt to.
Ikke snakk på den måten! Hvorfor må du betrakte alt utenfra?
Hvorfor må det være et skuespill?
-Jeg ser ting slik iblant. -Jeg hater det!
Forstår du nå hvor mye jeg hater det?
-Gjorde det vondt? -Ja.
Gjorde det? Gjorde jeg?
-Katt på taket. -Udyr.
Katt i måneskinn.
Det stakkars ansiktet ditt.
-Vil det synes i morgen? -Jeg tror det.
Holder jeg på å bli gal?
Hva har skjedd i kveld?
Jeg er så trett.
Trett og gal og udugelig.
Alt jeg kan håpe på, er å få en slags orden på livet mitt.
Det er derfor jeg vil gifte meg med deg.
Jeg vil så gjerne ha et barn.
Det er i det minste noe jeg klarer.
Skal dere skilles? Er det ikke unødvendig etter alle år med lykke?
-Vi var ikke spesielt lykkelige. -Var dere ikke det?
Jeg syntes dere så lykkelige ut i julen og lurte på hvorfor.
Det blir besværlig å begynne på nytt. Hvor gammel er du? 34?
Da skal man egentlig slå seg til ro.
-Har du noen planer? -Ja.
-Jeg vil gifte meg på nytt snarest. -Det kaller jeg nonsens.
Jeg kan forstå at man angrer på at man giftet seg. Men jeg har aldri følt det.
Det å kvitte seg med en kone og få en ny, strider mot all fornuft.
Jeg har aldri vært med på en så lykkelig skilsmisse som deres.
Nesten alltid, uansett hvor vennskapelig det er i begynnelsen,-
-blir det bråk så snart man nærmer seg detaljene.
Men iblant har jeg syntes at du har vært sjofel mot Celia.
Det er annerledes når det er ens egen søster.
Men jeg har alltid syntes at hun er attraktiv.
En pike de fleste menn ville ønske seg. Kunstnerisk er hun også.
Passer deg perfekt.
En ting er sikkert. Du har god smak.
Jeg har alltid likt Julia.
Hvis Julia insisterer på skilsmisse,-
-får jeg vel gå med på det.
Hun kunne ikke ha valgt et verre tidspunkt.
Saker og ting hadde ikke gått i henhold til Rex'planer.
Bare en krig kunne få orden på hans forretninger.
En skilsmisse ville ikke skade ham, men han hadde satset høyt-
-og kunne ikke ta blikket fra spillebordet.
Kan du be henne om å vente litt?
-Jeg traff enken i lunsjen. -Gjorde du det?
Vet du hva hun sa?
"Så du skiller deg fra en skilt mann og gifter deg med en annen?"
"Det høres komplisert ut, vennen min."
"Men katolske familier pleier å ha ett avvikende medlem,"-
-"og de er ofte de hyggeligste."
-Hvordan er hun? -Majestetisk og yppig. Simpel.
Hun har løyet for Bridey om sin alder. Hun er godt og vel 45.
Hun vil ikke produsere noen arving.
Bridey kan ikke ta øynene fra henne. Han så lystent på henne hele tiden.
-Var hun vennlig? -Ja visst. På en nedlatende måte.
Hun syntes nok det var fint å ha meg der som det sorte fåret.
Hun sa at hun håpet å få se meg ofte i London.
Brideys skrupler er begrensede.
Jeg utgjør tydeligvis ingen trussel i en hattebutikk eller hos frisøren.
Det er Bridey som står for skruplene. Enken er tøff.
-Herser hun med ham? -Ikke ennå. Han er vilt forelsket.
Han vet ikke helt hvor han er. Hun er bare en godhjertet kvinne-
-som vil ha et godt hjem for sine barn. Hun lar ikke noe komme i veien.
Telefonbeskjed, Deres Nåde, fra lady Cordelia.
-Utmerket! Hvor er hun? -I London.
Fantastisk! Kommer hun hjem?
Hun var på vei til stasjonen, og kommer etter middagen.
Sist jeg traff henne, var på Ritz. Hun snakket om å bli nonne.
Det må være...tolv år siden.
Hun var et bedårende barn.
Hun har levd et merkelig liv. Først klostret, siden krigen i Spania.
Da den var over, ble hun igjen og hjalp til i leiren.
Hun har blitt alminnelig som voksen.
-Vet hun om oss? -Ja.
Hun skrev et søtt brev til meg.
Det var synd at Cordelia hadde blitt alminnelig som voksen.
Hennes brennende kjærlighet ble sløst bort på sprøyter og avlusningsmiddel.
Da hun kom hjem, trett etter reisen, likegyldig med hvordan hun fremstod,-
-syntes jeg at hun var en stygg kvinne.
Merkelig hvordan samme ingredienser, men ulikt fordelt,-
-kunne frembringe Brideshead, Sebastian, Julia og henne.
Det er fantastisk å være hjemme.
Mitt arbeid i Spania er over. Myndighetene var veldig høflige.
Takket meg for alt jeg hadde gjort, gav meg en medalje-
-og sendte meg hjem.
Det blir nok mye av den samme typen arbeid snart.
Rex virker ganske sikker på det.
Han har bestemt seg for at det blir krig.
Jeg lurer på hva pappa kommer til å gjøre.
-Hvor er Rex? Kommer han hit? -Nei.
Han har flyttet tilbake til London.
Jeg blir her til Bridey kommer hit med enken og hennes barn.
Han skrev at hvis jeg var hjemløs, kunne jeg få bo her sammen med dem.
Men jeg vet ikke. Mrs Muspratt og hennes tre gutter...
Kanskje jeg skaffer meg en leilighet i London.
Situasjonen ble mer og mer alvorlig...
Hei, Nanny.
Jeg visste at du ville komme opp! Mr Wilcox sa at du var på vei hjem.
Jeg tok med blonder til deg.
Så pene! Akkurat som blondene hennes nåde pleide å bruke på messen.
Men jeg forstår ikke hvorfor de er svarte. Blonder er jo hvite av natur.
Men jeg setter stor pris på dem.
-Kan vi slå av radioen, Nanny? -Ja visst.
Jeg merket ikke at den stod på, så glad som jeg ble for å se deg.
Er det ikke festlig at Julia og Charles skal gifte seg?
Håper det går bra. Brideshead har ventet lenge med å bestemme seg.
Jeg fant ingenting om mrs Muspratts slekt i adelskalenderen.
Hun slo vel kloa i ham.
-Hva har skjedd med håret ditt? -Det er grusomt.
Jeg må ordne det nå som jeg er hjemme igjen, kjæreste Nanny.
-Jeg traff Sebastian forrige måned. -Hadde han det bra?
Nei. Det var derfor jeg drog. Det var ikke så langt til Tunis.
-Han bor hos noen munker. -Jeg håper de tar vare på ham.
De synes sikkert at han er besværlig. Han sender alltid en hilsen til jul.
Men det er ikke det samme som å ha ham hjemme.
Han har skjegg, og er dypt troende.
Det tror jeg ikke på! Han har alltid vært en liten hedning.
Brideshead var den kirkelige, ikke Sebastian.
Og skjegg. Tenke seg til! Han hadde så fin, lys hud.
Han så alltid ren ut, selv om han ikke hadde badet.
Men Brideshead var fullstendig håpløs. Vi skrubbet...
Cordelia!
-Kom og fortell om Sebastian. -Ikke nå. Det er en lang historie.
I morgen. God natt.
God natt.
Jeg hadde ikke glemt Sebastian. Han så ham daglig gjennom Julia.
Eller så var det Julia jeg hadde sett i ham den gangen for lenge siden.
Hver eneste sten i huset bar på minnet av ham.
Og da Cordelia fortalte at hun hadde truffet ham bare en måned tidligere,-
-begynte tankene å kretse rundt min fortapte venn.
Jeg hørte at han lå for døden.
En journalist som nettopp hadde kommet fra Nord-Afrika fortalte meg det.
En forkommen person ved navn Flyte, som folk påstod var en engelsk lord,-
-var funnet sulten og ble tatt inn i et kloster ved Kartago.
Jeg visste at det ikke kunne være helt sant.
Uansett hvor lite vi gjorde for ham, fikk han i det minste penger.
Men jeg drog av gårde med en gang.
Det var ganske enkelt å finne ham. Jeg gikk bare til konsulatet.
Han hadde dukket opp i Tunis,-
-og bedt om å bli tatt opp som misjonerende lekbror.
Munkene tok en titt på ham og sa nei.
Da begynte han å drikke igjen.
Han bodde på et lite hotell i utkanten av den arabiske bydelen.
Jeg var og så på stedet senere. Det var en bar med noen rom ovenpå.
Det luktet varm olje, hvitløk og gammel vin.
Han bodde der i en måned og drakk gresk absint.
De likte ham der. Han er fortsatt godt likt.
Uansett hva han gjør eller hvilken tilstand han er i.
Det er en egenskap han aldri vil miste.
De syntes at hans familie behandlet ham dårlig.
De sa at noe slikt aldri ville skjedd hos dem.
Og det er nok sant. Men det var senere.
Jeg drog rett fra konsulatet til abbeden i klosteret.
Han fortalte sin versjon.
Jeg sendte ham vekk. Han kom tilbake flere ganger i uken.
Alltid beruset. Til slutt beordret jeg portvakten om ikke å slippe ham inn.
-For et strev du må ha hatt. -Det var ikke så mye jeg kunne gjøre.
Unntatt å be. En dag fant vi ham bevisstløs utenfor porten.
Han hadde falt over ende og ligget der hele natten.
Vi trodde at han var beruset, men han var faktisk svært syk.
Vi tok ham med til sykestuen. Der har han ligget siden.
Han hadde fått sitt eget rom rett bortenfor klostergangen.
Han så forferdelig ut! Så sliten. I begynnelsen kunne han knapt prate.
Jeg ble hos ham i to uker til det verste var over.
Senere fortalte han hva han hadde opplevd.
Det handlet mest om Kurt, hans tyske venn.
Du traff ham, så du vet alt om det. Han høres forferdelig ut.
De reiste til Hellas, men så ble Kurt arrestert etter et slagsmål.
Han ble sendt hjem til Tyskland.
De samlet sammen tyskere overalt for å gjøre dem til nazister.
Sebastian fulgte etter.
Han lette etter Kurt i et års tid.
Til slutt fant han ham kledd som SA-mann i en småby.
Først ville han ikke vite av Sebastian.
Han prøvde seg med det offisielle våset om sitt lands gjenfødelse.
Men det satt ikke spesielt dypt.
Seks år med Sebastian hadde lært ham mer enn ett år med Hitler.
Til slutt innrømte Kurt at han hatet Tyskland og ville vekk.
Jeg vet ikke hvor forlokkende det var å snylte på Sebastian.
Han sa at det ikke bare var det,-
-men at Kurt hadde begynt å bli voksen.
Kanskje han har rett.
Uansett så fungerte det ikke.
Kurt havnet alltid i knipe.
Til slutt tok de ham og plasserte ham i konsentrasjonsleir.
Sebastian kunne ikke besøke ham.
Han visste ikke engang hvilken leir han var i.
Så han ble igjen i Tyskland et år til og fortsatte å drikke.
Til han en dag-
-traff en mann som nettopp var kommet ut fra leiren der Kurt hadde vært.
Han fikk vite at han hadde hengt seg allerede den første uken.
Slik endte Sebastians besøk i Europa.
Han reiste til Nord-Afrika, der han hadde vært lykkelig.
Jeg hadde en guvernante som hoppet fra denne broen og druknet seg.
-Jeg vet det. -Hvordan kan du vite det?
Det var det første jeg hørte om deg, før jeg hadde truffet deg.
Så merkelig.
Har du fortalt Julia om Sebastian?
l store trekk. Men ikke på samme måte som til deg.
Hun elsket ham ikke egentlig... ikke som vi gjør.
Stakkars gamle Sebastian. Det er sørgelig.
-Hvordan vil det ende? -Det kan jeg svare på.
Jeg har truffet andre som ham. Jeg tror de står Gud veldig nær.
De lar ham bli der, halvveis opptatt i broderskapet.
Han blir de gamle munkenes favoritt, og en som novisene kan drive gjøn med.
Det finnes ofte enkelte utskudd i et kloster.
Folk som verken passer inn i samfunnet eller klosterverdenen.
Jeg tilhører nok den typen selv.
Men siden jeg ikke drikker, er jeg mer anvendelig.
Hver måned forsvinner han noen dager.
Folk nikker og smiler og sierv
"Gamle Sebastian er ute på rangel igjen."
Så en dag etter en drikkeperiode plukkes han døende opp ved porten.
Skjelvingen i øyelokket viser-
-at han er ved bevissthet når han får den siste olje.
Det er ikke det verste livet man kan tenke seg.
Det er ikke det man hadde forventet.
Det er ikke sikkert han lider.
Det tror jeg at han gjør.
Vi har ingen anelse om hvor mye et menneske lider-
-som er så kvestet som ham.
Ingen verdighet, ingen viljestyrke.
Ingen kan være virkelig hellig uten å lide.
-"Hellig"? -Ja!
Det er det du må forstå når det gjelder Sebastian.
Han er på et veldig vakkert sted. Hvit klostergang, klokketårn...
Rader av grønnsaker og en munk som vanner dem.
Du visste at jeg ikke ville forstå!
Du og Julia...
Si meg, Charles... Da du så meg i går kveld, tenkte duv
"Stakkars Cordelia. Hun var en sjarmerende pike."
"Nå er hun en grå og from gammeljomfru som gjør gode gjerninger."
Tenkte du "bortkastet"?
Ja. Det gjorde jeg.
-Men nå er jeg ikke lenger sikker. -Morsomt.
Det var nettopp det jeg tenkte om deg og Julia. "Bortkastet lidenskap."
Min skilsmissesak falt sammen med Bridesheads giftermål.
Men han fikk ikke vende hjem i triumf.
Lord Marchmain handlet dramatisk ubeleilig som vanlig.
Pga, den internasjonale situasjonen ville han vende hjem til England-
-og tilbringe livets høst i sitt gamle hjem.